Thelonius, 1963.
Ikke skyld på meg, Criss-Cross albumet.
Du hører på Blue Notes, Blue Nights,
her i New York by.
Blir en stormkveld, folkens.
Nordøst som kommer inn.
De sier sterk vind og masse snø.
Så, pass på dere selv.
Nå, en nyhet fra et fremkommende Blue Note album
av Lee Morgan.
Han flyr virkelig med denne.
- Er det Helen? - Ja.
Ja.
Det er Lee.
Oi, de var unge da.
Jeg kunne ikke tro det.
Ante ikke hva jeg tenkte.
Fordi de var begge sammen.
De var alltid de vi relaterte oss til.
Begge to.
Det faktum at han hadde utgjort bilen den kvelden,
kom på jobb,
og fortsatt klarte å
komme seg gjennom natta, klarte ikke å komme seg gjennom natta levende, vet du?
Jeg klarte aldri å gå ned den gata igjen.
Kom meg ikke tilbake til New York.
Jeg var ødelagt.
Og så, vet du, var jeg nysgjerrig på hva som skjedde med Helen.
Og så hørte jeg at politiet hadde arrestert henne og satt henne i fengsel.
Og du vet, jeg så henne aldri igjen.
FEBRUAR 20, 1972
Jazzmannen Morgan
Populær musiker
Morgan, 22, var
Nattklubb Juryen beordrer
Kone holdt;
Jazztrompetist kone arrestert i klubb
Lee Morgan Fru Lee Morgan
Dette er der jeg traff Helen Morgan for første gang.
I denne bygningen.
Wilson Ungdomsskole.
Klasserommet vårt var i første etasje her,
nærmest døra.
Fordi når vi hadde pause, røkte Morgan.
Klassen min var en vestlig sivilisert klasse.
Men jeg begynte ikke med grekerne og romanerne.
Jeg begynte med den gamle afrikanske sivilisasjonen.
Så jeg var ikke en "tradisjonell lærer".
LARRY RENI THOMAS LÆRER FOR VOKSNE ELEVER
Faktisk, kalte de meg ikke herr Thomas.
De kalte meg Larry.
Nesten alle elevene kalte meg Larry.
De fleste av dem var kanskje på hennes alder,
eller så var de yngste
i 40-årene.
Morgan virket som den personen
som ikke var akademisk, men urban.
Bare auraen eller vibrasjonen ved henne var urban.
For å presentere meg selv for klassen,
ga jeg alltid en biograf om meg,
med bilde og alt, som sa, du vet,
at jeg var en radiojazz hallomann,
litt bakgrunnsinformasjon om hvem jeg var.
Da jeg ga det til henne, sa hun: "Å, jeg elsker jazz."
Så sa jeg: "Virkelig?"
Hun sa: "Å, ja, forresten, mannen min er jazzmusiker."
Og etternavnet hennes var Morgan.
Og jeg sa: "mannen din? Hva er navnet hans?"
Og hun sa at navnet hans var Lee.
Så sa jeg: "Lee Morgan, trompetspilleren?"
Hun sa: "Ja." Og hun så rart på meg.
Sånn, du vet, "du kjenner historien også".
Så sa jeg: "vel, jeg vil intervjue deg en dag."
Så sa hun: "Jeg må tenke på det."
Så til slutt i 96, sånn åtte år senere,
bestemte hun at... hun ringte meg, og sa:
"Larry, vil du fortsatt ha det intervjuet?"
Og jeg sa: "Ja, så klart."
Så, jeg lånte en opptaker, bare en vanlig Sony.
Og jeg fikk to kassetter, jeg tok bare tak i to kassetter.
Jeg sa: "Jeg må få dette intervjuet."
Skjønner?
Og det var i februar 1996.
I mars, 1996, døde hun.
Landet, jeg likte aldri det.
Min mors største mål var
da jeg vokste opp på landet,
og jeg måtte jobbe på gården,
og jeg måtte gjøre alt dette,
at når jeg ble stor nok, skulle jeg dra fra dette stedet.
Og jeg var...
...jeg var ung.
Og så, fikk jeg barn tidlig.
Jeg fikk mitt første barn da jeg var 13.
Og så fikk jeg en baby til rett etter det.
Rundt 14 års alderen, rett etter.
Så det desillusjonerte meg fra mange ting.
Fordi jeg sa aldri at jeg ville ha barn.
Jeg gjorde aldri det.
Men jeg fikk det.
Jeg oppdro dem ikke.
Besteforeldrene mine oppdro dem.
Fordi jeg dro.
Jeg dro.
Jeg kom til Wilmington.
Og så giftet jeg meg her.
Og jeg kjente han bare i en uke.
Og det var det... det raske livet her.
Jeg var 17, han var 39.
Og han druknet.
Så familien hans bodde i New York.
Og jeg dro fra Wilmington, ble to uker i New York.
Og jeg kom aldri tilbake.
Lee Morgan, damer og herrer.
Første gangen jeg traff Lee Morgan, var jeg i militæret.
Og i militæret, snakket vi om alt nytt.
WAYNE SHORTER SAKSOFONIST OG KOMPONIST
De snakket om Clifford Brown, skuespilleren.
De snakket om James Dean, skuespilleren.
Og de sa: "Dizzy Gillespie fant en trompetspiller, 16 år gammel.
Navnet hans er Lee Morgan, fra Philadelphia."
Det var da jeg hørte navnet hans.
Og en helg, dro jeg til New Jersey, hjem.
Og de sa: "Dizzy Gillespie spiller på Sugar Hills, klubben.
Og Lee Morgan er der i det bandet."
Så jeg dro til Sugar Hill, og jeg så bandet.
Og Dizzy Gillespie hadde solo,
så stoppet han.
Det neste jeg så, denne unge...
Lee Morgan står opp, han begynte å spille.
Det var morsomt å se han nesten utfordret Dizzy i bandet, på musikalsk vis.
Han var utrolig selvsikker.
PAUL WEST, BASSPILLER I DIZY GILLESPIES ORKESTER
Nesten så han var frekk.
Og han var en frisk, ung kunstner
som visste han var god.
Ikke noen tvil om det.
Lee visste han hadde talent.
Bandet, de hadde banduniformer.
Men Lee Morgan og Dizzy Gillespie
og trommeslageren, som var Charli Persip, kledde seg annerledes.
De var som stjerner, vet du, i bandet.
Jeg mener, alle var på en måte i sjokk.
Jeg mener, her er denne ungen,
som spiller som en veteran, og med gode ideer.
CHARLI PERSIP TROMMESLAGER I DIZZY GILLESPIES ORKESTER
Jeg mener, det var aldri noen tvil hos noen
at han skulle bli stjerne.
Det var vanlig blant musikere
å være en av de beste innen klær.
Vi snakket om mote hele tiden.
Det de kalte Ivy League, det var som stilen da.
Og Lee var veldig interessert i det, og jeg også.
Vet du, ha den beste bilen, fineste damen, masse penger,
beste skoene.
Og alt det var viktig for oss.
Ja, jeg kjøpte en Austin-Healey.
Og Lee kjøpte en Triumph.
Og jeg pleide å terge han med det, jeg sa:
"Kompis, bilen din er ikke like kraftig, den er ikke like rask som min bil."
Han sa: "Å, kompis, det får vi se på."
Han pleide å løpe rundt i denne byen.
ALBERT TOOTIE HEATH TROMMESLAGER
Og vi pleide å dra til Central Park på kvelden.
Fordi på den tiden,
kunne du kjøre rundt i Central Park på kvelden.
Bare kom dere ut av veien, la meg komme rundt svingen
så fort jeg klarer.
Kunne aldri snu bilen rundt.
Lee Morgan helt sikkert!
Den store festivalen med Ahmad Jamal var der.
Sarah Vauhan, Count Basie, the Jazz messengers.
Lee Morgan kom løpene over kjørebanen
under en pause.
Og han sa til meg, vil du spille med the Messengers?
Vil du spille med the Messengers?
Og jeg sa: "Ja."
Og han sa: "Bli med meg."
Og jeg hoppet ned på kjørebanen med han
og så dro vil til garderoben hvor Art Blakey var.
Og Art sa til meg: "Vil du spille med bandet mitt?"
Han hadde den tonen.
"Vil du spille i bandet mitt, med the Messengers?"
Jeg sa: "Ja."
Damer og herrer, vi begynner på tredje settet
med den fantastiske Art Blakey og hans jazz Messengers
fra verdens jazz-hjørne.
Lee Morgan på trompet, Wayne Shorter på tenor saksofon,
Bobby Timmons på piano, Jymie Merritt på bass.
Soul brødrene er på scenen nå.
Skal spille noe avslappende for dere.
Jeg var alltid kjent som en ensom ulv.
Men med Lee, Lee var vennen min.
Skjønner du?
Og han og jeg pleide å debattere
om forskjellige ting, politikk.
Han ville kunne alt.
Han dro til Europa for første gang med de.
Og noen ganger da vi spilte,
og Lee ville spille solo,
og Art skrek til Lee: "Snakk med folk, snakk med folk.
Fortell historien din, fortell historien din."
Han kunne fortelle en historie musikalsk, skjønner?
Jeg levde for det meste i gate 53.
Ikke langt fra Birdland mellom 8. og 9.
Kjørte rundt, alle kjørte rundt i en sirkel der.
Jeg passet alltid inn fordi jeg var pratsom.
Og jeg fikk en jobb.
Og så begynte jeg å treffe folk.
Jeg begynte å dra opp i byen, til klubber.
Det er da du hører ekte musikk, jamsession, skjønner?
Og jeg ble invitert til jointer etterpå.
Helen var en helt i mitt nabolag
fordi hun kom fra sør.
RON ST CLAIR NABO OG VENN
Og hun var en kvinne som hadde det hardt
fordi hun ville ikke jobbe for noen.
Så hun ville være sin egen person.
Da hun gikk ned til blokken i nabolaget,
fulgte mennene og kvinnene med.
Spesielt mennene, fordi hun gikk med provoserende klær.
Hun gikk ofte med de a-formet kjolene og draktene.
Alt passet henne fordi hun var bygd fint.
Og på en fredag, endret hun antrekk
og kom ned da alle gutta hadde fri fra jobb.
Og de hang bare rundt.
Og da gikk hun over gaten, og hun hang med de.
Hun snakket ikke mye om sin bakgrunn eller hjem eller noe sånt.
Hun bare tilpasset seg samtalen
da hun følte det var nødvendig å rette på noe.
Da noe ble sagt som ikke var riktig,
som hun følte seg ukomfortabel med.
Det var bare da hun egentlig sa noe.
Jeg sitter ikke her,
og forteller at jeg var så snill, fordi det var jeg ikke.
En dame som kunne kutte deg.
Jeg var skarp.
Ja.
Jeg måtte det.
Måtte det.
Jeg var skarp.
Og jeg passet på meg selv.
Det er han.
Å, han kunne vise seg fram.
Han hadde sin egen lille stil, "Be stylin".
Han hadde en fin latter også.
Jeg står ikke for nærme når vi spiller ensemblet.
Jeg kan kanskje ta en solo.
Ja, vel, jeg trår tilbake.
Jeg kan ikke være for høylytt.
Hver gang vi gikk for å spille inn, Alfred Lion og Frank Wolff,
eierne av Blue Note, tok med bokser og bokser
med mat og alt.
Det var som en fest.
Og det var alltid et opptak
som kom ut av de seks, syv timene av opptaksesjonene.
Med den gruppen, hadde vi mye å jobbe med når det kom til utvikling
av det som ble kalt "Blue Note sound".
Her var disse to fyrene
som virket så involvert som spillere selv.
Gutta pleide å kalle de "the animal brothers."
LYME MERRITT BASSIST OG KOMPONIST
Du vet, løven og ulven.
Og jeg glemmer aldri Frank Wolff,
han tok bilder hele tiden.
Han tok noen nydelige bilder.
Han skrev musikk som kom fra hans ungdom.
På jakt etter det nye landet,
gravde han faktisk ned i røttene av historie.
Og det som ble oppnådd med frihet.
Jeg skulle ønske verden var sånn.
Jeg skulle ønske,
at da vi tok opp,
det var alltid en tanke at dette kom til å vare for alltid.
Det vi velger blir for alltid.
PÅ LETING ETTER DET NYE LAND LEE MORGAN
Leiligheten min var som et åpent hus.
Det var alltid bønner i kjelen, alltid klart, kom til middag.
Du spiste, "gå til Helens hus."
Mitt hus i 53. gate var det stedet.
Første gangen jeg traff min mor, var jeg 21.
Jeg dro til leiligheten hennes.
Og rart nok, da jeg banket på døra,
sa hun: "kom inn."
AL HARRISON HELENS SØNN
Og, døra var åpen, ikke låst, og jeg gikk inn.
Og det var tre damer ved bordet.
Og jeg kjente igjen Helen med en gang,
første gang jeg så henne, på grunn av...
Jeg kan vel si at det var familielikheter ved henne.
Og vi hilste på hverandre.
Og her er hun, 35 eller noe sånt.
Og, jøss.
"Det betyr at du var 13 da jeg ble født."
Det tok ikke lang tid å låse meg til henne,
fordi hun var veldig interessant.
Hun jobbet i en svare-bedrift.
Og de dro og trakk i snorer for å få dekning.
Jeg skulle komme til New York.
Og det å være kvinne, å være svart kvinne,
det var ikke så mange jobber for deg.
Alle kjente Helen fordi hun kunne lage mat.
Og jeg pleide å stoppe innom
og mange musikere var der.
Hun pleide alltid å si,
"Om du er nabolaget, kom innom. Jeg liker å lage mat."
Og de sa: "Ok, jeg er i nabolaget hennes.
La oss se hva hun lager idag."
Helen pleide å si: "Er du sulten?"
Og du sa: "Nei, kanskje litt snacks eller noe."
Hun sa: "Jeg skal ordne noe til deg."
Hun gikk inn på kjøkkenet, lagde en svinestek eller kalkun.
Og du er sånn, "Jøss, dette blir flott, skjønner?"
Og når hun satte mat på bordet,
hadde hun kanskje pai eller kake eller noe.
Dette var innen en time eller to.
Denne damen var fantastisk da det kom til kjøkkenet.
Hun hadde alltid bra musikk på, jeg husker det.
Alltid bra jazzmusikk på.
Jeg husker en gang, en fest.
Jeg mener, det var et lite sted,
men folk med alle slags liv.
De fleste av vennene hennes var homser eller lesbiske eller...
"Folk er folk," sa hun alltid.
Jeg husker dette.
Helen tok oppvasken etter et flott måltid vi hadde hatt.
Og jeg hadde kameraet med.
Jeg sa: "Kan jeg ta et bilde av deg?"
Hun sa: "Nei, jeg liker ikke bilder."
Hun lot ikke folk ta bilde av henne.
Men jeg ville ta et bilde.
Så jeg sa noe glatt.
Jeg husker ikke akkurat hva jeg sa til henne.
Men da jeg sa det, snudde hun seg.
Og da hun snudde seg, sa jeg: "Pop!"
Og jeg tok det.
Som annonser, skal vi om et øyeblikk introdusere
en av de beste jazzgruppene i verden,
med Blue Note plata.
Disse gutta har spilt sammen siden 1955.
Og nå, som jeg sier, en av de beste jazzgruppene i hele verden,
de spiller rundt omkring i verden også.
Her kommer det.
Å, han tuller her.
Stikker tunga ut.
"Ja!"
Å, ja, han danser der med den unge dama.
Å ja, de tar Philly to-steg.
Det var det handlet om, være fin, fin frisyre,
LARRY RIDLEY BASSPILLER
komme på scenen. Det var alt.
Vi vil imponere en ung dame, vet du.
Komme inn som, "Hva er dette?"
Jeg tenker på de gode tidene vi hadde da.
Vet du, det var mange gode tider.
I mellomtiden, har vi pause, spiller og har pause.
Og jeg gikk rett til baren, bestilte en cognac, en dobbel en,
noen ganger en trippel.
Og så spiste vi.
Vi hadde alle en plan.
Vi spiste for å holde oss edru nok.
Vet du, men jeg var...
...jeg trodde jeg var ute av militæret, jeg er fortsatt 26, 27 år.
Og alkohol, du svetter det ut.
Og du kan aldri sjangle eller snuble på scenen.
Du sjangler ikke.
Det er ikke kult å sjangle.
Du skal være sterk.
Jeg pleide å drikke og ha et tynt slør rundt meg,
det er mitt rom.
Mitt lille drømmerom og alt.
Og vi spilte.
Jeg så på baksiden av hodet hans.
Det var en bandasje.
Det er nesten i trynet mitt, "Hva skal skje med han?"
Det er sånn, "Hva driver du med, mann?"
Hei, Lee, hva gjør du?
Jeg var med han i Chicago.
Jeg var med Donnie Washington
og han var med Art Blakey.
Det var da jeg innså
at han hadde bukket under for rusmiljøet.
Og det var uheldig
fordi han var et sjeldent talent.
Og jeg var veldig skuffet,
men så, spurte jeg om det var noe jeg kunne hjelpe han med.
Og det var ingenting jeg kunne gjøre da.
Og så, plutselig, hadde jeg snakket om å sparke han.
Og så plutselig, han og Bobby Timmons hadde begge...
...gått fra gruppen.
Det var en bekymring...
...det som skjedde videre i livet
som vi ikke hadde kontroll over.
"Lee, hvorfor gjør du ikke dette, Lee, hvorfor gjør..." vet du.
Vi visste det.
Fordi når han dro, kom vi ikke til å se han.
Vet du, sånn...
...jeg mener, vi kunne ikke gå hjem med ham.
Ikke alle musikere eksperimenterte med rus og alt det.
Jeg gjorde aldri det.
Vi spilte på Birdland en gang. Det var en mandags kveld,
og Lee kom uten sko.
Fordi han hadde på noe som lignet tøfler.
Og han prøvde å få oss til å godta det.
Sånn, han var sånn, du vet, "Hva er galt med dere da?
Å, ja. Jeg har på tøfler." Men han hadde solgt skoene sine
for å få narkotika.
Heroin, om du kjenner til det,
det gjør deg veldig syk og mye smerter om du ikke har det.
Og han sa han heller drev med det enn å spille trompet hele tiden.
Fordi han spilte bra på trompet, ikke noe problem.
Det var rusen han ikke kunne kontrollere.
Jeg spurte han om... en gang han lå nede,
så jeg at han hadde brennmerke på siden av hodet.
Jeg spurte han om det. Han fortalte lett om det.
Han hadde blitt høy
og fikk overdose og falt,
Lena Sherrod
og hodet hans slo mot varmeovnen.
Han var ute,
og luktet som brent kjøtt.
Og varmeovnen hadde brent et stort hull.
Og om du legger merke til det, på bildene hans etter 1965,
gredde han håret fremover.
Og det var bare når hodet hans var i en bestemt posisjon,
at håret datt unna og du kunne se arret,
brannmerket på hodet hans.
Lees lyd var i hodet mitt siden jeg var kanskje 18.
Jeg likte virkelig hvordan han spilte.
Da jeg kom til New York, var det en annen tid.
Og jeg så ikke Lee Morgan.
Han var ikke der.
Til en dag, rart nok,
jeg var på t-banen,
og vi hadde kanskje kommet til 125. gate.
T-banen stoppet
og jeg så tilfeldigvis ut av vinduet.
RENNIE MAUPIN SAKOFONSPILLER OG KOMPONIST
Og jeg så denne fyren.
Han hadde en lang frakk fordi det var vinter
og han hadde hodet pakket inn i et skjerf eller noe.
Og akkurat da toget forlot stasjonen,
så jeg ansiktet hans.
Det var Lee Morgan.
Men han så ut som en uteligger.
Det var en veldig trist tid.
Du vet, ingen ansatte ham.
Han datt virkelig så langt ned som det går.
Og så møtte han Helen.
Jeg legger merke til at du kaller han Morgan.
Ja.
Hvorfor kaller du han Morgan?
- Det er etternavnet hans. - Uh-huh.
Og jeg kalte han Morgan.
SLUTTEN AV 1967 VEST 53RD STREET, MANHATTAN, NEW YORK
Morgan var et av de menneskene som kom til huset mitt.
Og av en eller annen grunn, jeg vet ikke,
bare ved å sitte der, falt hjertet mitt for han.
Jeg så denne lille gutten, vet du.
Jeg husker det var kaldt.
Og han hadde jakken på.
Jeg sa: "Har du ikke frakk?"
Og jeg sa: "Hva gjør du ute med den jakka?"
Og jeg sa: "Gutt, det er null grader der ute."
Jeg sa: "Vel, gutt, du trenger en frakk."
Jeg sa: "Hvor er frakken din?"
Han sa: "Jeg pantsatte den."
Jeg sa: "Vel, kom igjen, jeg skal skaffe deg en frakk.
Fordi det er for kaldt."
Og han bare hang på meg.
Og han hadde tenna slått ut.
Og han hadde regulering, som reddet tennene,
som hadde vært der i årevis, han hadde ikke en gang fått det av.
Men jeg sa: "Du spiller ikke eller noe?"
Jeg sa: "Du må komme deg tilbake til jobb."
Fordi de kunne ikke stole på han.
De sa: "Lee Morgan skal spille der og der.
Han er kanskje ikke der."
Han sa: "Jeg vet."
Jeg sa: "Vel, du kan ikke gjøre det."
Jeg synes Helen var super.
Hun var som hans fortrolige.
Hun var hans venn, hans elsker.
Hun var eldre.
Og hun var helt sikkert
uredd
for å være med en ustabil person.
Jeg visste ikke mye om bakgrunnen hennes,
men uansett hva det var, ga det henne styrke.
Hun hadde en stille styrke rundt seg.
Og han stolte virkelig på henne.
Vi fikk oss en leilighet.
Vi flyttet fra sentrum av byen.
Morgan dro på sykehuset i Bronx.
Det sykehuset,
de skulle gi han metadon,
du måtte gå inn der, og bli der.
Han overga seg. Han gikk inn.
Stor samling.
Og to kvartaler fra Yankee stadium og Bronx.
Men det var...
Jeg mener, det var litt av et steg opp,
fra hva det var.
Og da han kom ut, det var da jeg jobbet,
du vet, snakket med mennesker.
De hadde begynt å øve da han kom ut.
Fordi alle ville spille med ham nå.
Var ikke vanskelig å få deg på jobb.
Jeg kom fra øvelse med Joe Henderson
hjemme hos Chick Corea.
Jeg husker det på grunn av bakeriet hans.
Familien hans hadde et bakeri der oppe.
Og da jeg kom ut av bakeriet, stod jeg på hjørnet,
jeg så ned og det var Lee Morgan.
Og han stod der.
Vi begynte å prate.
Jeg hadde ikke sett ham på en stund.
Og med tanke på det han hadde gått gjennom,
var jeg fascinert at han klarte å holde seg sammen.
Han fortalte meg at han startet en ny gruppe.
Og om jeg ville bli med?
Sikkert, vi traff hverandre på et sted som het Slugs.
Jeg hadde aldri dratt på en jobb uten henne.
Vi lagde kontrakten med henne, skjønner?
Det var som om hun var manageren.
Jeg pleide alltid å trene, "Når kommer han inn?"
"Vel, han kan komme inn da og da."
"Ok, la oss gjøre det til denne tiden." Dette var alltid henne.
Hun bar trompetkofferten, skjønner?
Hun gjorde alt for ham.
Han spilte mye, vet du?
Han begynte å kle seg, fordi han likte å gå med den hvite skjorta.
Skjorte, slips, skinnjakke, skopuss.
Ja, han likte å være ren nå.
Han likte å være ren.
Og da skjortene hans ikke var strøket, ville han at jeg skulle gjøre det.
Jeg gjorde alt det.
Han skrev en sang til meg kalt Helens ritualer.
Tok krem og sånt på.
Det tok meg en halvtime å gjøre meg klar for å dra et sted,
Fordi jeg måtte gå gjennom det ritualet, den kremen.
Hver dag da vi skulle ut,
uansett hva vi skulle, uansett, den kremen...
Helens rituale.
Jeg traff ham ikke før etter at de hadde et godt forhold.
Og sikkert, jeg sa sikkert.
Han og jeg var på samme alder.
Og jeg sa: "Frøken Helen."
Og jeg vil si de trengte hverandre
på den tiden hun traff han.
Hun hadde noen å passe på,
og han hadde noen som passet på han.
Og det virket som en bra ting.
God ettermiddag, damer og herrer.
Navnet mitt er Lee Morgan.
For de av dere som akkurat har kommet inn,
grunnen til disse mikrofonene
er fordi vi tar opp live for Blue Note Records.
Lee Morgan kvintett ved Hermosa Beach, The Lighthouse.
Her er Absolution.
Vi nøt det.
Du vet, nøt det skikkelig
fordi først av alt, gav det oss en sjanse
til å være en måned borte fra New York.
Fordi vi var her ved havet.
Jeg husker en ting, Lee øvde hver dag.
Ja.
Han fikk meg til å føle meg som, "Vel, kanskje jeg bør øve også."
Han likte å ikke gå med sko
å gå på sanden med bare føtter, vet du.
Hvordan kan du ikke bli avslappet?
Det var et fantastisk sted å slappe av.
Sea Sprite LEDIG
Akkurat nå er det bare kona mi og meg.
Mange ganger sa jeg, i hvertfall halve tiden
- Jeg hadde tatt henne med meg. - Ja.
Og hun er som ei kone, kokk, sekretær...
- alt annet, skjønner? - Mmm.
I tillegg er det en fin ferie for henne også.
Jeg kan forstå Helens situasjon.
Hun ville være i den verdenen.
Og hun var nøkkelen.
Å reise opp og ned vestkysten
og å være rundt den folkemengden.
Hun ordnet alltid alt for reisene deres.
Du ville se dette store hodet komme inn døra,
og da visste du at det var Helen.
Det var en god del av livet, jeg er sikker.
Jeg mener, de var virkelig glade i hverandre.
De elsket hverandre.
Jeg så de noen ganger, de gikk, holdt hender.
Lo av noe.
Lee fikk henne alltid til å le.
Og jeg tror det var en ting hun likte godt.
Jeg traff Miles...
...ekkel.
Ekkel, skjønner du?
Jeg traff han.
Han sa hei, jeg sa hei.
Han sa: "Og hvem skal du være?"
Jeg sa: "Jeg skal ikke være noe."
Jeg er Helen Morgan.
Han sa: "Å, du mener Morgans dame?"
Jeg sa ja.
Han sa: "Vel, jeg antar du vet hvem jeg er."
Og jeg sa: "Jeg trenger ikke vite hvem du er."
Og han lo, vet du.
Og han sa: "Jeg ser du er rappkjefta."
Og ordene han sa til meg var som dette,
"Jeg roter ikke for mye med hurper med stor munn."
Og jeg sa: "Vel, jeg ser ikke på meg selv som det."
Hun var underholdningskonen.
Det var hennes greie.
Det virket som det fungerte godt, så langt jeg kunne se.
Og mer makt til henne.
Jeg så henne en dag, og jeg sa: "Er du fortsatt med Lee?"
Hun sa: "Så klart."
Hun sa: "Ja, jeg fikk han tilbake på føttene,
og vi gjør dette og vi gjør..."
Da så jeg en annen Helen.
Det var ikke den Helen jeg vokste opp med.
Det var en kvinne som brydde seg, som nesten adopterte et barn
fordi det var ganske stor aldersforskjell mellom henne og Lee.
Og jeg var veldig stolt av henne.
Jeg var stolt av henne da jeg var en ung mann.
Men som en mann, ble jeg enda mer stolt av henne.
Fordi hun hjalp en som hadde stort talent å komme seg på beina igjen.
Livet hans kom tilbake takket være Helen.
Og det var en glede å se på.
Han hadde sin egen gruppe.
Han spilte, jeg produserte.
Og han levde.
Vi traff hverandre noen ganger i leiligheten hans...
...leiligheten deres, faktisk.
Lee ringte meg.
Han sa: "Vil du komme så kan vi spise middag?"
Så jeg sa: "Ok."
Leiligheten de hadde var vakker.
Den var plettfri.
Helen tok seg av huset.
Du vet, hun pleide å lage god middag.
Vi kunne sitte ned og spise.
Og så etter middag, pleide Lee, du vet,
å ville gå ut.
Fordi han likte å gå ut og høre på andre musikere.
Så vi pleide å dra.
Helen pleide å si: "Nei, jeg blir ikke med dere,
fordi dere kommer til å bli sene.
Jeg vil bare bli her.
Det hadde vært fint å få han ut herfra
så jeg kan være alene."
Hun var sånn, "Ta han bort."
Sånne ting.
Så han sa: "Jeg kommer tilbake."
Men det var alltid morsomt.
Under den tiden, sa jeg: "Det Lee trenger nå
er ikke bare støtten han får hjemmefra, fra Helen,
men han trenger å bli satt med en gruppe unge mennesker
som ser frem til å bli som han artistisk vis."
Så jeg tok han med til et mobilt Jazzworkshop.
Jeg lærte den som ville det.
Det er mest designet for yngre,
men den som vil komme.
Det er egentlig ikke å lære bort.
Vi har hatt ting for storband, små band, hva som helst.
Og disse er donert av Thad Benny Golson.
Eller Oliver Nelson, Wayne Shorter.
- Du vet, våre beste forfattere. - Ja.
Og de fikk en sjanse til å spille.
Noen mer talentfulle som prøvde å skrive for dem selv.
Og vi evaluerte ting.
Jeg legger merke til det mange ganger når jeg snakker med dem,
og jeg sa noe eller nevnte
noe som kanskje skjedde på 50-tallet,
mens vi snakket om Clifford Brown...
Og han så på meg med et rart utrykk.
Og da gikk det opp for meg at jeg snakket med en unge som bare var 15 år.
- Skjønner? For ham er jeg eldgammel. - Hmmm.
- Ja. - Skjønner du hva jeg prøver å si?
Disse unge barna elsket han.
Og de tok inn alt han hadde å tilby.
Og han ville gi og gi.
Jeg ser på det som
essensen av kreativitet er det nyeste.
Og den eneste måten å holde ting nytt
er å ha en konstant endring i miljø
og omgivelser og mennesker, og du vet.
Og det er det som er så spennende med å være jazzmusiker.
Jøss.
Lee.
Det er moroa. Det var det jeg så mye av.
Det er det som er morsomt.
Tulle rundt.
Ja, jeg liker det.
Jeg traff Lee Morgan sent i 1950 i Atlantic City, New Jersey
JUDITH JOHNSON VENN
da min familie jobbet
i de forskjellige klubbene, kabaretklubbene,
foran kasinoene.
Og Lee Morgan var på Cottonklubben med the Cookers,
hans egen gruppe.
Vi gikk på kino da vi var sammen
vi kjøpte popkorn og delte det.
Han lo akkurat som en unge.
Jeg likte ham fordi han hadde føttene på jorda.
Han kalte seg selv Hody Doody.
Det var en intim vits vi hadde mellom oss
fordi han hadde store ører som Howdy Doody,
som var en dukkeklovn for flere år siden.
Så han sier: "Jeg er Howdy Doody."
Og han kalte med Baby Huey fordi jeg hadde en stor rumpe.
Han sier: "La oss gå til Blue Note og velge noen album,
og så bare høre på dem."
Og på den tiden hadde jeg en 8 spor spiller i bilen min.
Det er en stor VHS nå, vet du,
denne store tingen som du satte inn i bilen.
Og vi kjørte rundt og hørte på musikk.
Dro ned ved West Side motorveien,
og endte opp på George Washington broen, og hørte på musikk.
Ikke noe staselig, hang bare sammen.
Det var det vi gjorde.
Jeg slapp ham av enten ved toget ved Gran Concourse,
og jeg går ikke tilbake til New Jersey.
Lee er som å treffe ei jente.
Skjønner du hva jeg mener?
Da han hadde blitt ren, advarte jeg han.
Og de hang sammen.
Hun var... du vet.
Han hadde noen til...
Jeg begynte å henge med han.
Og jeg gikk på badet, og de var der inne.
Jeg fikk en telefon fra Helen.
Og Helen så etter Lee.
Og Lee var aldri ute hele natten.
Aldri.
Han gikk vanligvis ut med Helen.
Eller så var han ute med meg.
Det var sånn.
Og så sier hun: "Jeg er bekymret
fordi han kom ikke hjem igår kveld.
Og han har ikke ringt meg.
Så jeg vet ikke hva jeg skal tenke, du vet, om han er skadet.
Eller hva som skjer.
Har du sett ham?"
Og jeg sa: "Nei, jeg har ikke sett ham."
Senere den dagen ringte Lee meg.
Og jeg sa at Helen hadde ringt meg.
Han sa: "Ja, jeg vet. Hun ringte alle."
Og han sa: "Jeg traff en kvinne,
og det er kjemi mellom denne kvinnen og meg,
og jeg dro hjem til henne, og jeg dro ikke hjem."
Så jeg var sånn, "Jøss."
Hvor gammel er du nå?
Trettitre.
Du er fortsatt veldig ung. Du har vært rundt i årevis.
Sant.
Sant, jeg var med Dizzy da jeg var 18.
Ja.
Så det betyr, de siste 15 årene.
Det er veldig mye å lære fra.
Mellom jul og nyttår, da året 1972 kom,
var vi ute i Jersey, dro til den lokale baren.
Han spilte biljard med venner.
Han ville bare være i New Jersey,
gå på kafeen som var åpen hele dagen,
East Orange kafeen fra East Orange, New Jersey.
Gå på kafeen, du vet.
Og på nyttårsaften, var vi alle hjemme hos meg.
Hang ikke, noe tull, ikke noe fest, ingenting.
Vi bare slappet av og så på akvariet.
Jeg hadde en 100-gallon langt akvariet fra barna mine.
Akvariet var midtpunktet i huset mitt.
Fordi fiskene var veldig kule.
Og han satt der hypnotisert og så på fiskene.
Han sa: "Jeg komponerer ikke mer."
Jeg plaget ham aldri.
Jeg ville bare at han skulle finne sin egen sjel og være glad for det.
På grunn av avhengigheten og det,
var seksualiteten hans veldig begrenset.
Nesten ikke eksisterende
på grunn av det han hadde vært gjennom.
Han var ikke opptatt av meg fordi vi var gode venner.
Og på den nyttårsaftenen, vekket han meg sånn 3 eller 4 på morgenen.
Som var da 1972 hadde startet.
Og han sa at noe drastisk skulle skje.
Han sa: "Jeg kan føle det."
Jeg hørte fra Lee at vi skulle lage et opptak på TV
på et show kalt Soul.
Dette showet hadde Jazz, Jazzforestillinger.
Og publikumet var mange svarte mennesker
som likte jazz godt.
BILLY HARPER SAKSOFONIST OG KOMPONIST
Så dette var noe bra.
Det var et bra show, en god begivenhet å være med på.
God ettermiddag.
Jeg er hallomannen, Jerry B. Og ved kveldens Soul,
trompetstjernen Lee Morgan,
Ja, det var et bra sett.
Og det var fint å få muligheten å
være på TV den gangen.
Her er broren Lee Morgan og the Quintet.
Nå vil vi spille noe helt nytt noe.
Dette ble komponert av bassisten vår Jymie Merritt,
og er dedikert til søsteren hans Angela Davis.
Tittelen, Angela.
Vi spilte inn en sang som het Angela,
som var noe Lee hadde bedt meg skrive
for ham.
Og det virket som at det var noe som trengte
å bli nevnt på den tiden.
Du vet, jeg tror ikke på merker innen musikk, det er det.
Jeg liker ikke ordet "Jazz" en gang. Jeg synes det er et stygt ord.
Det er ikke et ord vi fant på.
Det var et ord hvor de fortalte hva det var.
Akkurat som at vi ble fortalt at vi var negere, eller du vet...
...samme type ting.
Om du spør meg om hva jeg ville kalle vår musikk, du vet,
det beste jeg kan komme på er "svart klassisk musikk."
Men det er jo også et bredt ord, du vet?
Han gjorde et TV-show, og jeg var naturligvis der.
Men det betydde ingenting!
Fordi da han dro, dro han til henne.
Og jeg skulle gå til...
...du vet.
"Hva gjør du?" sa jeg,
"Jeg er ikke en av de damene som du kan snakke med
mens jeg er hoveddamen også har du noen utenom det."
Jeg sa: "Jeg er ikke bygd slik.
Det er ikke meg.
Jeg gjør aldri, nei,
jeg er ikke hoveddamen hvis du drar fra meg hver natt
og du er der ute med noen andre.
Jeg er ikke...
Jeg kommer meg også opp, sa til han at jeg har noen venner i Chicago,
og at jeg skulle besøke dem.
Og så sa jeg ti han, "Jeg drar til Chicago.
Jeg vet ikke når jeg kommer tilbake."
Jeg sa: "Fordi jeg føler at det kommer til å hende noe ille med dette."
Og den søndagen, ba han meg om å ikke dra.
Han sa: "Nei, ikke dra."
"Ikke dra til Chicago," sa han.
Jeg sa: "Vel, vi kan ikke leve slik."
Jeg sa det er ikke meg.
Og jeg dro ikke til Chicago.
Og jeg sa til ham: "Vet du, Morgan,
dette er den største tabben i livet mitt."
Dette er timenyhetene.
Den nasjonale værmeldingen advarer at nord-østen treffer byen nå
med det som muligvis er snøen for vinteren.
Vind opp til 40 mil i timen og kontinuerlig snø og sludd er forventet.
Igjen, sterk vind, lavt rundt 32
og høy temperatur ved 37.
Autoriteter anbefaler å holde seg vekk fra veier og å bli inne...
Så den kvelden hadde vi opptreden på Slugs.
Vel, for det første, Slugs,
var en rå salong.
Da du gikk inn der var det sagflis på gulvet.
Og scenen bak i lokalet.
Det var et av de stedene
hvor alle musikere spilte på den tiden.
Så det hadde et rykte som sa at det var der du kunne høre de beste.
TIRS - SØN FEB 15 - FEB 20 LEE MORGAN
Jeg husker det var den vanskeligste kvelden.
Det var en kveld som begynte, og så ble den noe annet.
Det var snø...
Da jeg kom dit, var snøen 3 cm høy.
Jeg husker det fordi jeg måtte ut derfra med instrumentene mine.
Så dro jeg tilbake til Philadelphia neste dag.
Det var, det var det.
Det var 18. februar.
Jeg traff Lee til middag.
Og han likte kjolen jeg hadde på.
Jeg husker han snakket om kjolen min. "Jeg liker kjolen din."
Og vi spiste.
Og så sa jeg: "Vel, det skal bli snøstorm,
så jeg må dra tilbake til Jersey.
Fordi jeg kjører ikke i snøen."
Han sa: "Bare ta meg med opp til Bronx, jeg kan hente hornet mitt,
og slipp meg av på Slugs."
Og det var planen.
Og den lørdagen, vet jeg ikke hva som kom over meg.
Jeg sa: "Jeg drar til Slugs.
Han jobbet der nede hele uka.
Jeg hadde ikke vært der nede hele uka.
Og en fyr som het Ed ble med meg.
Ed var homoseksuell.
Og Ed kjente alle musikerne og alt, du vet.
Og jeg sa: "Ed, kom igjen."
Han sa: "Ikke dra."
Jeg sa: "Nei, jeg skal dra."
Han sa: "Jeg vil bare ikke at du skal dra."
Som du kanskje vet, er mange gater i Brox brostein.
Og vi gled på brosteinen og vraket bilen.
Vi ble ikke skadet.
Vi hadde fire frakker og var pakket inn.
Det var ved Grand Concourse.
Han gikk opp for å hente hornet.
Og jeg sa: "Vel, jeg må tilbake til Jersey."
Bilen min var vraket.
Det var kanskje 12 eller 13 i centimeter med snø da.
Å dra ned i drosje, å dra ned fra Grand Concourse til Slugs.
Nå snakker vi om 17, 18 centimeter med snø.
Han sa: "Jeg kan ikke droppe ut fordi jeg er lederen, det er min gruppe!"
Og han tenkte tilbake på da han var ruset,
og mange ganger da han ikke dukket opp.
Han sa: "Jeg kan ikke skuffe dem."
Så jeg gikk inn.
Jeg satt ved døra, fordi om jeg kunne få en drosje,
skulle jeg dra derfra.
Den natten var en betalingsnatt.
Og Lee var sen.
Og da han kom inn, fortet han seg inn på toalettet.
Han måtte kaste opp.
Bilen hans hadde blitt vraket.
Han hadde vraket bilen på vei til jobb.
Jeg sa: "Vel, jeg skal bare stoppe innom Slugs
og si hei."
Og da hadde jeg gått bort til en fyr i bandet kalt Freddy.
En fyr Cam som jeg traff der nede.
Og jeg gikk inn på Slugs.
Du vet, mens han spilte sa han: "ikke se nå
men Helen kom akkurat inn."
Jeg visste ikke de hadde problemer på den tiden.
Men når jeg ser tilbake, du vet, var det som en film.
Dørene åpnet seg og der var Helen.
Det var fult til å være snøstorm.
Helen kom inn døra.
Han satt ikke med meg, jeg satt ved døra
så jeg kunne se ut av vinduet, ventet på drosje.
"Jeg er her for forskuddet."
Det var det Helen sa, "Jeg er her for forskuddet."
Hun sa det veldig høyt.
Han sa: "Vil du ha forskudd?"
Som vil være, musikere fikk forskudd.
De kan ta forskudd ut av betalingen.
Jeg hørte ikke krangelen en gang.
Jeg visste at noe foregikk.
Det snødde ute.
Og damen min og jeg bestemte
oss for å løpe ned på Slugs for å se Lee.
Da jeg gikk inn, kom Helen bort.
Og hun sa: "Paul, kan du gå og snakke med vennen din Lee?
Fordi han har kjæresten sin her.
Jeg er veldig ukomfortabel med at hun er her,
og hun bør ikke være her."
Jeg sa ok.
Så jeg gikk bort til han.
Og han var i baren og snakket med denne lille damen.
"Lee," sa jeg, "hør, kona di er her.
Og jeg vet ikke hvem denne unge damen er.
Men jeg tror du bør ta henne med ut, sette henne i en drosje,
og sende henne hjem."
"Greit, ok, greit, vi gjør det."
Du vet, hans holdning hele tiden.
Og så kom kona hans og satte seg med oss.
Morgan kom dit jeg var.
Han snakket.
Jenta kom bort.
Og hun sa:
"Jeg trodde du ikke skulle være med henne mer," eller noe.
"Jeg skal...
...jeg er ikke med denne hurpa,
jeg ber henne bare å la meg være i fred."
Og rundt den tiden, slo jeg han.
Og da jeg slo han,
hadde jeg ikke på frakken eller noe, men jeg hadde veska.
Han kastet meg ut av klubben.
Vinterstid.
Pistolen datt ut av veska.
Det var han som kjøpte pistolen. For å beskytte meg.
Og jeg stod opp.
Så dama mi sa til meg: "Paul, Helen er ute i snøen.
Frakken hennes er her.
Hvorfor tar du ikke med frakken til henne?"
Og hun kommer inn.
Lee gjorde seg klar til å gå opp igjen,
og spille Angela for Angela Davis.
Og han gjorde seg klar for å gå opp da Helen kom inn.
Helen går og går,
vi går begge mot hverandre,
og Lee er i midten.
Og hun prikker Lee igjen på skulderen,
Men hun har hånda i lomma.
Prikker på han, Lee snur seg rundt.
Og bang!
Og jeg sa: "Hva var det?" Du vet, vi ser opp.
Lee står fortsatt opp, og jeg trodde kanskje
...jeg vet ikke hva som skjedde.
Kanskje noen skjøt noe i luften eller noe.
Det var bare popp-popp.
Et popp.
Og han datt.
Det klikket for meg.
Jeg sa: "Jeg kan ikke ha gjort dette.
Jeg kan ikke ha gjort dette.
Dette må være en drøm.
Og jeg kommer til å våkne."
Politiet kom med en gang.
Jeg vet ikke om det var det dårlige været,
det tok nesten en time før ambulansen kom til klubben.
Jeg tror han kunne ha overlevd.
Det tok så lang tid før ambulansen kom.
Alle gikk...
...jeg gikk aldri tilbake.
Jeg gjorde aldri, jeg vet ikke...
...jeg klarte aldri å gå ned den gata igjen.
Dro ikke tilbake til New York.
Jeg dro med ham til sykehuset,
satt i en stor tom sal,
og løp for å se selv.
Etter en stund kom de ut av akutten med en stor bag,
de dro den langs gulvet.
Og det var blod...
...det var ingen fler en Lee der.
Og jeg gikk bort til den.
Jeg visste han var borte.
Kjent trompetist, Lee Morgan ble skutt
søndag morgen i en jazzklubb på østsiden.
Politiet sier at 33 år gamle Morgan hadde tidligere kranglet
med kona si, Helen Morgan, som skjøt musikeren
en gang i brystet etter det sene settet
på Slugs Jazzklubb.
Politiet har arrestert Mrs. Morgan,
som skal i retten i Manhattan.
Ingen flere uttalelser har blitt gjort.
Vi hadde en minnetjeneste i Philadelphia.
Og...
...de gravla ham i Philadelphia.
Og det var en veldig trist tid.
Det var, det var... slutten på en begynnelse.
Kone beskyldt for mord av trompetspiller Lee Morgan
Jeg gråt for det meste hele den dagen.
Og jeg hadde ikke grått på evigheter.
Jeg kan ikke huske å ha grått sånn før.
Og så var jeg bekymret over hva som hadde skjedd med Helen.
Og så hørte jeg at, så klart,
hadde politiet arrestert henne,
Jazz trompetspillers kone arrestert på klubb
satt henne i fengsel.
Og jeg så henne aldri igjen.
Og så ble det.
Ungene mine ble lei seg.
De vet ikke hva de skal tro.
De vet ikke hva de skal tenke, du vet?
Jeg måtte i retten.
Jeg satt bare der da vi var i fengsel.
Og jeg bare satt der.
Hun var der en stund, jeg mener, hun bare...
...det var nesten som
at hun ønsket at hun skøyt seg selv og ikke han.
Og så prøve å få henne ut, prøve å få tak i en advokat.
Og alle sånne ting,
det var ganske hektisk.
Advokaten hennes kom til en enighet for henne å
erklære seg skyldig for andre grads mord.
Og jeg tror innen to eller fem års prøvetid.
Det var det hun tilstod for.
Hun måtte få tillatelse til å reise fra New York.
Vi kjørte, det var nok i 1974 eller 75,
sånn rundt den tiden.
Vi tok henne med ned.
Hun ville besøke.
Og det var første gangen hun hadde vært tilbake der.
Og hun tok meg med til et hus, på landet.
Jeg tror det var der jeg ble født.
Det virket som hun besøkte barndommen sin da vi var der.
Fordi hun var,
du kan gå uten sko på når du er på landet, vet du.
Og gå, og...
...hun snakket om alle tingene hun husket.
Fordi alt hun kunne besøke der var barndommen,
fordi hun hadde ingen annen forbindelse til det.
Og så, endte hun opp med å flytte dit.
Hun flyttet ned til Wilmington.
Hun ble aktiv i kirken.
Jeg vil ikke bruke ordet religiøs
fordi det var ikke henne.
Fordi hun fortsatt hadde en ting inne i seg
etter det å ta et liv.
Det var som at hun måtte hjelpe mennesker.
Hun måtte hjelpe folk.
Og hun laget mye mat i et hjem for folk, du vet,
kirken og sånn
fordi de elsket maten hennes,
og hun reiste med biskopen.
Hun flyttet rett inn i kriken, og ble kjendis der.
Og hvordan kan jeg si det... hun fant hennes frelse.
ST. LUKE KIRKE WILMINGTON, NORD-CAROLINA
Jeg var der i Rikers.
Og jeg sa: "Vel, Helen, du må skjerpe deg.
Det er gjort.
Du er ferdig, du må forstå det nå.
Du må få hodet...
...å ta deg sammen mentalt,
for å akseptere det du har gjort."
Og advokaten kom og snakket med meg.
Han kom for å se meg.
Søte korn.
Å, ok.
Han sa at det som foregikk,
var at han ventet på den rette advokaten.
- Hei. - Hei lille fyr.
Hvordan går det?
Og så kom barnebarnet hennes inn.
Så vi måtte stoppe samtalen da.
Vi måtte avslutte samtalen.
Da sa jeg: "Kan jeg komme tilbake og gjøre det ferdig?"
Du vet, fordi vi var ikke ferdig.
Og hun sa: "Sikkert."
Og det var i februar 1996.
Og i mars 1996 døde hun.
Jeg kunne ikke tro det.
Alle musikerne var så klart
bare forvirret.
Visste ikke hva de skulle tenke.
Fordi de var begge sammen.
De var alltid de vi relaterte oss til, begge to.
Jeg var sint lenge.
Du vet, "Hvordan kan hun gjøre det mot broren min, Lee Morgan," du vet.
"Om jeg ser henne, så vet jeg ikke,
Da skal jeg vise henne."
Jeg var veldig sint.
Jeg gikk gjennom det en stund.
Og jeg lurte alltid,
"Hva skal jeg gjøre
når jeg endelig kommer i kontakt med henne?"
Og det var interessant
fordi jeg spilte på en klubb som het Needles Eye.
Og dette var da hun endelig hadde kommet ut av fengsel.
Og hun var i klubben.
Og jeg spilte der.
Og hun kom dit spesielt for å se meg fordi hun
du vet, vi var alle nære hverandre.
Og jeg alt dette sinnet som hadde blitt bygget opp.
Og da jeg så henne, og uttrykket i ansiktet hennes,
og kjemien jeg fikk fra henne,
kunne jeg ikke gjøre annet enn å åpne armene mine.
Og hun kom og begynte å klemme meg og hun gråt.
Og hun sa, "Larry, jeg beklager.
Jeg beklager.
Jeg mente ikke å gjøre det."
Det var det hun sa til meg.
Og det var som om alt sinnet
og alt bare forsvant.
Jeg var veldig sint.
Det var min første reaksjon, sinne.
Jeg var sinna på henne for å ha gjort det hun gjorde
mot en som var min venn,
og en som ga så mye
i sitt korte liv, vår musikk.
Det var det første jeg følte, sinne.
Og enda...
...hadde jeg en følelse av medlidenhet.
Fordi jeg forsto at dette var kvinnen
som bokstavelig talt plukket denne mannen opp fra grøfta.
Jeg mener bokstavelig talt, grøfta.
Og det gjorde det mulig for han å fortsette som artist,
som et menneske.
Noen ganger snakker jeg med folk nå,
og da sier jeg til dem,
"Du burde ha kjent Lee Morgan."
De ser bilder av han og sier: "Hvem er dette?"
Jeg sier: "Navnet hans er Lee Morgan."
29. AUGUST 1973, TILSTOD HELEN TIL ANDRE GRADS MORD
HUN BLE LØSLATT ETTER REDUSERT SONING
INTERVJU MED HELEN MORGAN
LAGET AV LARRY REN THOMAS I WILMINGTON FEBRUAR 1996
INTERVJU MED LEE MORGAN LAGET AV VAL WILMER HJEMME HOS LEE OG HELEN
PÅ GRAND CONCOURSE I OKTOBER 1971
Oversatt av: Karoline Hoelstad